Pořádná hádka a... něco navíc. Mockrát vám děkuji za podporu a přeji příjemné počtení. ;)
24.01.2013 (13:30) • rezule • FanFiction na pokračování • komentováno 6× • zobrazeno 1831×
„Co třeba tu modrou ložnici v nejvyšším patře?“ nadhodila s radostným úsměvem máma. Místo odpověďi jsem se chystala zasoptit, jenže v tu chvíli se vedle mě zase zjevil Emmett. Většinu zavazadel už postavil v předsíni a my s mamkou bohužel byly právě v ní, takže se k nám mohl lehce přidat. A pro zbytek věcí jsem ho poslat nemohla. V tu samou chvíli je přinesl táta.
„S radostí,“ vmísil se do konverzace můj milý, abych neměla možnost ani ceknout a ukázal jí zvednutý palec.
„Rose tě provede po domě, my si zatím půjdeme na chvíli odpočinout. Budeme na terase,“ podívala se na mě významně a táhla tátu tím směrem.
Tohle je prostě buzerace. Sám Bůh si na mě musel zasednout, jinak si to nedovedu vysvětlit.
„Takže...?“ zazubil se na mě a v očích mu zaplála zvědavost, co se bude dít. To teprve bude koukat...!
„Co by? Zavedu tě do ložnice a zamknu tě tam – samozřejmě že samotného, ani za nic bych tam s tebou nezůstala! – a pak?! Odjedu. Nechci tady s vámi být!“ zasyčela jsem naštvaně a on značnou chvíli jen kulil oči.
Pak však udělal něco, co bych vážně nečekala. Odfrkl si, očividně se naštval. A to bylo pro mě u něj něco neobvyklého, ještě jsem ho nikdy vyvedeného z míry neviděla.
„Zamknout se nenechám. A ty ani nikam nepojedeš, to rovnou pusť z hlavy,“ pronesl ledovým přesvědčeným hlasem, až mi naskákala husí kůže. Zněl tolik... jinak. Hrozivě. Jako by to snad ani nebyl on.
Jenomže svým proslovem ve mně probudil paličatost, která se čas od času uměla projevit.
„Žádny blbec jako ty mi nebude poroučet!“ zavrcěla jsem a přitom se uvnitř chvěla.
„Ten údajný blbec s tebou čeká dítě, Rosalie,“ příkře odsekl. „A snaží se ti jenom co nejvíc pomoct, i když ty to očividně vysvětluješ úplně jinak. Zůstaneš tady, protože nám to oběma udělá alibi.“
Možná že měl pravdu. Ale ani na smrtelné posteli bych mu to nepřiznala „Nesnáším tě,“ zašeptala jsem nevraživě.
„To jsem tedy opravdu rád, že jsi mi to řekla dřív, než jsem se do tebe opravdu zamiloval. Protože přece jen je nesmyslné, abych miloval někoho, kdo není schopen moji lásku opětovat. Chtěl jsem, abychom byli rodina. Nechceš? Fajn,“ pokrčil rameny, jako by mu na tom opravdu ani špetku nezáleželo. To mě z neznámého důvodu iritovalo snad ještě víc.
Měla jsem chuť mu něco znovu co nejošklivějšího odseknout. Jenže jako na potvoru jsem na nic uloženého nedokázala přijít, což mě dohánělo k ještě větší zlosti. Mně to, že jsem ho svými slovy odradila od zamilování se do mě samotné, bylo absolutně jedno. Tedy alespoň jsem se snažila přesvědčit. Proč bych měla stát o jeho lásku? Chtít s ním tvořit pár?
Snažila jsem se myšlenkami ukonejšit, aby mé vnitřní dohadování nějak nepoznal z výrazu obličeje nebo postoje.
Jenže nedokázala jsem si s tímto úkolem poradit tak, jak bych potřebovala. Snažila jsem se přesvědčit, že on mi za nějaké vnitřní hádky nestojí. Pravda ale byla jiná.
Celou tu dobu mi bylo ve skutečnosti moc dobře, když jsem si uvědomovala, že se mu líbím. I jemu. Přestože to byl děvkař... Tomu by se měla líbit snad každá.
Ale teď už neměl zájem a já... Nelíbilo se mi to. Dokonce mě to štvalo, mrzelo.
„Promiň...“ Upřela jsem na něj pohled, ale on na mě dál hleděl tak, že šlo poznat, že mi prostě a jednoduše nevěří ani jedno písmenko toho pitomého slova. „Prostě se omlouvám, Emmette,“ zasyčela jsem dopáleně.
S odpovědí dlouho vyčkával s jen povytaženým obočím. „To ti mám uvěřit?!“ odsekl s ledovým pousmáním.
Tím mě ještě víc dopálil. Co si to ksakru dovoluje nevěřit mi? A proč, i když z něj jde tak nějak hrůza, vypadá pořád tak zatraceně dobře? Co si to dovoluje se mi tolik líbit, přitahovat mě a zároveň přesto štvát?
Co si to vůbec dovoluje, že bych ho právě v tuto chvíli nejraději políbila?!
„Tak co, hm? Nepůsobíš důvěryhodně s tím chraplákem,“ poznamenal popichovačně.
„Parchante,“ stihla jsem ještě zasyčet naštvaně a pak jsem vypnula zdravý rozum a vrhla se na něj. Moje rty prostě potřebovaly alespoň na chvíli ochutnat ty jeho, nehledíc na to, že se choval víceméně stále jako totální idiot.
Tohle bylo jako... neštěstí v neštěstí. Nejenže jsem se s ním líbala, ale mně se to dokonce líbilo... Jeho rty byly jako to nejsladší, co jsem kdy ochutnala. Šlo mu to – a naneštěstí dost dobře. Bylo to jako ohňostroj stovky pocitů naráz. Nadšení, jež se okamžitě přeneslo z něj i na mě, touha. Na druhou stranu však znovubojující vědomí, které mě varovalo, že tohoto ještě budu litovat. Nedokázalo mě však natolik přesvědčit, že bych se od něj odtrhla.
Nevím, jak dlouho nám trvalo, než jsme na sebe navzájem doslova vybili všechny touhy, zato si však dost dobře pamatuju, co byla jeho první slova po tom incidentu.
„Já to prostě věděl a ani Alice mi nemusela nic prozrazovat,“ s pyšným úsměvem prohlásil, jako by se nechumelilo.
„Mlč,“ ohradila jsem se a odtáhla od něj zase, co nejdál to šlo. Proboha, co jsem to udělala? Možná že uvnitř mě bylo někde ukryté celé mé rozechvělé já, které bylo nadšené. Rozum však namítal zcela neoblomné ne. A tentokrát už naprosto ovládal celé mé tělo. Díkybohu.
„Proč bych měl? Ty ses na mě vrhla, Rosie, vrhla!“ nadšeně zavýskl, jako kdyby to byl jeho největší triumf v životě.
„No, tak jsem se trochu nechala unést, to je toho. Udělala bych to, i kdyby tady stál kterýkoliv jiný,“ odsekla jsem a snažila se těmi slovy alespoň trochu srazit tu jeho naivitu.
„Stejně ti to nevěřim,“ vyplázl na mě jazyk s jiskřičkami v očích.
„Proboha, kolikrát tě mám přesvědčovat, aby sis konečně uvědomil, že u mě nemáš šanci? Vždycky je to jenom úlet. U tebe vždycky jenom to.“ S lehkými pauzami jsem se mu pokoušela vštěpovat do hlavy pouhá fakta, aby už konečně pochopil.
Jenže vysvětlujte něco bláznovi. „Něco hlubšího ke mně cítíš. Já to vím, ty taky, jenom si to nechceš přiznat, Rosie. A já jsem trpělivý – počkám na tebe, dokud ti to nedojde, neboj,“ usmál se chlácholivě, jako bych snad z nás dvou byla hlupák já.
„Ty si prostě nedáš říct...“ nešťastně jsem mlaskla a drapla ho za jeho dlaň. Samozřejmě že neodporoval a nechal se vést jako pejsek. Dovedla jsem ho přes schodiště až do ložnice, kterou jsem měla z celého domu nejradši, a pak teprve začala vysvětlovat.
„Tady budeš spát,“ ukázala jsem na podlahu vytrhnutou rukou z jeho dlaně, „a tady já. Ber nebo nech být – na nic ještě víc intimnějšího nepřistoupím,“ pronesla jsem rozhodným hlasem, aby z něj přímo čišelo, že se nemá pokoušet žadonit o nic víc. Už i tohle bylo něco, s čím jsem rozhodně nepočítala.
„Dobře,“ vydechl nadšeně s úsměvem a chystal se mě obejmout. Moc dobře jsem poznala ten jeho zářivě pronikavý pohled a pomalu napřahující se ruce…
„Ne!“ vyjekla jsem rychle, ale očividně i tak to bylo na něj pozdě. Už jsem byla uvězněná v jeho objetí a do nosu se mi nenuceně dostávala jeho osobitá vůně…
Bylo mi víc než jasné, že pokud se z jeho vězení okamžitě nedostanu, zase to skončí minimálně u polibku… Měl zkrátka přitažlivé tělo a já měla těhotenské hormony na pokraji zoufalství v poslední době vždy, když jsem ho cítila a viděla…
Děkuju za povzbuzující komentáře, co jsem pod minulou kapitolou našla. Moc mě potěšily a opravdu nakoply do dalšího psaní. Aktuální plán zní jedna kapitola publikovaná za týden. Víc nestíhám, už tak bude fuška tohle dodržet. ;)
Co říkáte na vývoj situace?
« Předchozí díl
Autor: rezule (Shrnutí povídek), v rubrice: FanFiction na pokračování
![Sdílet](http://s7.addthis.com/static/btn/sm-plus.gif)
Diskuse pro článek Těhotná?! - 6. kapitola:
Úžasný!! Jen tak dál... Rosii už začínají povolovat kolena a láska si začíná prosazovat svou... Konečně!
píšeš tak,že každé slovo doslova hltám je to paráda.Těším se na pořádnout zápletku
krásna kapitola
Joooooo!
S Rose šijou hormony, ale to mi vůbec nepřekáží...
Myslím, že Emmettovi spaní
na zemi vadit nebude. Ale jsem zvědavá, jestli ty hnusný poznámky na jeho osobu bude dál snášet s klidem. Nebo je opravdu přesvědčený, že ho Rose miluje?
Ačkoli jakási chemie mezi nima je a ten polibek to potvrzuje. Jen doufám, že takových scén bude víc...
Už jsem se začínala bát, že další kapitolu už nepřidáš. Máš štěstí.
Kapitola byla opět perfektní, těším se na další - za týdem.
Přidat komentář:
- A bit of different (reality) - 6. kapitola
- A bit of different (reality) - 5. kapitola
- A bit of different (reality) - 3. kapitola
- A bit of different (reality) - 2. kapitola
- A bit of different (reality) - 1. kapitola
- Minulost žije s námi - 23. kapitola
- Je příliš pozdě... Nenávidím tě - 16. kapitola
Psycholožka, terapeutka, lektorka Zuzana Tomášková Prosperio.cz
...další zajímavé stránky Toto může být i váš web.
Máte zájem? Jste Přispěvateli a chcete se stát Ověřenými přispěvateli? Jste Ověřenými přispěvateli a chcete se stát
Profi přispěvateli?
Přidejte se k Pomoci začínajícím autorům.
Hledají se pomocníčci I vy se můžete stát administrátory.
Nábor administrátorů
Kdo je tu z členů? Klikni!